Збірник наукових праць "Information Technologies in Education" (ITE)
Збірник внесено до «Переліку наукових фахових видань України» (Наказ Міністерства освіти і науки України № 409 від 17.03.2020). Науковому виданню присвоєно категорію «Б» у галузі педагогічних наук (13.00.02-13.00.10), за спеціальністю 011 – Науки про освіту. Місія ІТЕ є каналом поширення та передачі знань, де вчені, практики та дослідники можуть обговорювати, аналізувати, критикувати, синтезувати, спілкуватися та підтримувати розробку та впровадження ІТ і пов'язаних з ними наслідків у всіх аспектах їх використання у сфері освіти. Мови У ІТО публікуються статті написані англійською або українською. Анотації публікуються двома мовами. Сфера ITЕ публікує оригінали статей високої якості присвячені науковим, методичним, організаційним і технологічним аспектам розробки, прийняття і застосування ІКТ для управління вищими і середніми навчальними закладами. У журналі також публікуються статті присвячені вирішенню наукових, дидактичних, організаційних і технологічних проблем, спрямованих на створення, розповсюдження, і використання ІКТ та відповідного програмного забезпечення у викладанні і навчанні.
Херсонський державний університет; Інститут інформаційних технологій і засобів навчання
This work is licensed under a Creative Commons Attribution-NonCommercial-ShareAlike 4.0 International License.
ІНТЕГРОВАНИЙ ПІДХІД ДО ОЦІНЮВАННЯ ТА ЗАСТОСУВАННЯ МІЖНАРОДНИХ СТАНДАРТІВ КІБЕРБЕЗПЕКИ У СУДНОПЛАВСТВІ
Морський сектор стикається зі зростаючими кіберзагрозами, які ставлять під сумнів експлуатаційну безпеку суден, портів. Дане дослідження аналізує операції та стандарти виявлення кіберінцидентів, розглядає сучасні виклики для морського кіберзахисту, на основі цього впроваджує новий підхід для створення плану реагування на кіберінциденти. Запровадження в практику кіберзахисту міжнародних стандартів ISO/IEC 27001, NIST CSF, IEC 62443 та рекомендацій міжнародної морської організації (IMO) [12, 13, 14, 22] на сьогодні є обов’язковим. Після ретельного аналізу документів, публікацій та проведеного попереднього дослідження, було зроблено висновок, що ефективність запровадження даних стандартів обмежується через неповне охоплення життєвого циклу систем, через деякі складнощі технічної інтеграції інформаційних та операційних технологій, через неповне врахування особливостей взаємодії бортових систем суден різного виду чи типу, через недостатнє врахування впливу людського фактора на забезпечення сталої безпекової роботи морського сектору. Отже, на сьогодні залишається актуальною задача розробки методологічного підходу до створення адаптивного плану реагування на кіберінциденти для суден різних типів з урахуванням міжнародних стандартів і специфіки суднових операційних технологій. Метою даного дослідження є обґрунтування та розробка інтегрованого підходу до оцінювання та рекомендацій щодо застосування міжнародних стандартів кібербезпеки в умовах експлуатації суден, що поєднує методики багатокритеріального аналізу стандартів, технологічні, організаційні та людські фактори, а також враховує сучасні кіберзагрози морської галузі. Для зменшення впливу людського фактора та апробації запропонованої моделі наступним кроком є впровадження проєкту у систему освіти відповідного напрямку та його практичне використання під час проходження курсантами плавальних практик; подальше його застосування для оперативного навчання членів екіпажів на суднах. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання отриманих результатів судноплавними компаніями, портовими адміністраціями та для навчання персоналу відповідно до вимог міжнародних стандартів. За даними звіту Thetius, CyberOwl і HFW, тільки у 2024 році кожна п’ята судноплавна компанія зазнала тих чи інших прояви кібератак [35]. За результатами опитувань, 93% членів екіпажів зізналися, що не відчувають здатності до розв'язування задач в області кібербезпеки, 70% впевнені, що навчання та своєчасне тренування допомогло б покращити їх підготовку. Це пояснює результати нещодавніх досліджень CyberOwl, які свідчать про те що з більш ніж 12 тисяч випадків кібератак на судна, які зафіксовані у 2024 році, 60% - це зараження суднових систем шкідливим програмним забезпеченням, прикро те, що 77% з них здійснено через USB – накопичувачі та інші носії, такі як ноутбуки персоналу. Своєчасне інформування персоналу, проходження ними відповідних тренінгів, отримання сертифікатів, підписання актів відповідальності - ось шлях суттєвого зниження кіберризиків у цій сфері. Створення стандартів кібербезпеки та неухильне дотримання вимог є одним з головних шляхів підвищення кібербезпеки.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
АРХІТЕКТУРА СИСТЕМИ ГЕНЕРАЦІЇ ДОГОВОРІВ ВСТУПНИКІВ ТА ЕМПІРИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ ЇЇ ЕФЕКТИВНОСТІ В ЕКОСИСТЕМІ УНІВЕРСИТЕТУ (НА ПРИКЛАДІ KSU24)
У статті актуалізується проблематика модернізації адміністративних процесів закладів вищої освіти в умовах інтенсивної цифровізації українського освітнього простору. Цифровізація освіти розглядається авторами не лише як технічне переоснащення, а як фундаментальна зміна управлінських парадигм, що вимагає переходу від фрагментарних інструментів до цілісних екосистем. У роботі презентовано концептуальні та прикладні засади проєктування програмного забезпечення для супроводу вступної кампанії на прикладі цифрової екосистеми KSU24, що функціонує в Херсонському державному університеті. Основний фокус дослідження зосереджено на розробці та обґрунтуванні модульної архітектури системи, яка охоплює повний життєвий цикл обробки даних абітурієнта — від первинної синхронізації з державними реєстрами до архівування підписаних електронних документів. У роботі детально описано архітектуру системи, побудовану за подієво керованою моделлю (event-driven model), у межах якої перехід між окремими етапами процесу здійснюється у відповідь на чітко визначені події та умови. Зокрема, перехід до наступного етапу ініціюється після виконання конкретних дій користувача або системи: завершення синхронізації даних з ЄДЕБО, створення облікового запису вступника, накладення електронного підпису на оферту або формування договору за затвердженим шаблоном. Такий підхід забезпечує послідовність виконання процедур і унеможливлює пропуск окремих етапів без виконання необхідних попередніх дій. Ключовим елементом запропонованого рішення є генерація договорів, яка реалізується через спеціалізований модуль «Заяви студентів/аспірантів». У статті розкрито механізми інтеграції університетської платформи з Єдиною державною електронною базою з питань освіти (ЄДЕБО), що дозволяє виконувати нормалізацію та верифікацію персональних даних вступників без необхідності ручного введення інформації. Окрему увагу приділено питанням забезпечення юридичної валідності процедур: система передбачає використання кваліфікованих електронних підписів (КЕП) на етапах підтвердження намірів та укладання угод. Дослідження охоплює аналіз компонентної структури системи, що включає модулі синхронізації, автентифікації, підсистему оферт та електронний документообіг. Описано алгоритми взаємодії основних акторів процесу (абітурієнт, технічний секретар, адміністратор) у межах єдиного інформаційного середовища. Автоматизація управління вступною кампанією, згідно з гіпотезою авторів, має забезпечити прозорість процедур, мінімізацію впливу людського чинника та стандартизацію документальних процесів. Стаття також містить опис методології емпіричного дослідження функціонування пілотної версії модуля, включаючи аналіз користувацького досвіду (UX/UI) та оцінку стабільності роботи системи під час пікових навантажень. Цифрові сервіси університету розглядаються у контексті їх відповідності принципам «smart university» та «єдиного цифрового вікна». Робота пропонує теоретичне підґрунтя для подальшого масштабування подібних архітектурних рішень у закладах вищої освіти, акцентуючи на важливості створення інтегрованого цифрового досьє здобувача освіти.
РОЗВИТОК ІНШОМОВНОЇ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ОФІЦЕРІВ ЗАСОБАМИ ПЛАТФОРМИ BIGBLUEBUTTON
У статті досліджується ефективність платформи BigBlueButton (BBB) для дистанційного навчання англійської мови за професійним спрямуванням та розвитку іншомовної комунікативної компетентності у майбутніх офіцерів. Дослідження проведено в Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного за участі 140 курсантів, яких поділено на експериментальну групу, що навчалась онлайн через BBB, та контрольну групу, яка проходила традиційні аудиторні заняття. Обидві групи використовували однакові навчальні матеріали, методичні підходи та оцінювальні інструменти, відрізняючись лише форматом проведення занять. Для оцінки комунікативної компетентності курсанти проходили усні інтерв’ю на початку та наприкінці семестру, у яких оцінювались плавність мовлення, вимова, словниковий запас і граматика. Результати показали значне покращення навичок усного мовлення в обох групах, причому офлайн-група продемонструвала трохи вищі результати (приріст 0,09 бала проти 0,06 у експериментальної групи), що свідчить про певні переваги очного навчання, зокрема миттєвий зворотний зв’язок та соціальну взаємодію. Курсанти експериментальної групи позитивно оцінили BBB, відзначивши її інтерактивність, доступність, можливість спільної роботи та мотиваційний ефект. Платформа дозволяє ефективно організовувати заняття у дистанційному форматі, підтримує освітній процес у складних умовах, таких як пандемія воєнний стан, та сприяє розвитку практичних мовленнєвих навичок.Отже, BigBlueButton є життєздатним інструментом для підтримки навчання та розвитку комунікативних компетентностей курсантів у дистанційному форматі. Хоча платформа не може повністю замінити очне навчання, вона забезпечує безперервність освітнього процесу, інтерактивність і сприяє формуванню компетентностей, необхідних майбутнім офіцерам для ефективної служби в багатонаціональних оперативних умовах.
ІНСТРУМЕНТИ КОРПУСНОГО АНАЛІЗУ В МОВНІЙ ОСВІТІ: ТРЕНДИ, ПРАКТИКИ ТА МЕТОДИЧНЕ РОЗУМІННЯ
Стаття присвячена вивченню ефективності застосування корпусного підходу в процесі навчання іноземних мов та перекладу. Метою статті є дослідити ефективність корпусного підходу в перекладоорієнтованому навчанні іноземних мов шляхом оцінки його впливу на засвоєння словникового запасу студентами, письмову компетентність та залученість учнів; визначити ключові умови для продуктивного включення корпусного підходу до сучасних практик викладання іноземних мов та перекладу. Автори наголошують на необхідності аналізу можливостей корпусних інструментів задля забезпечення лінгвістичної автентичності, покращення навчання через використання корпусних даних, персоналізації та контекстуальності навчання, сприяння розвитку автономії студентів. Автори демонструють ефективність корпусного підходу у навчанні іноземних мов та перекладу, особливо в засвоєнні лексики, що є вельми важливим для майбутніх перекладачів, використовуючи практичні приклади роботи з COCA для вивчення словосполучень та словотвору. Наводяться відгуки студентів, які свідчать про їхній ентузіазм та позитивне ставлення до використання корпусів. Також розглядається застосування RhymeZone для розвитку творчих навичок та NetSpeak для вивчення лексико-граматичних моделей. Автори аналізують переваги корпусного підходу, включаючи наукову обґрунтованість, об’єктивність, розвиток автономії, підвищення мотивації, диференційоване та персоналізоване навчання, а також підготовку до реальної мовленнєвої взаємодії. Стаття висвітлює певні обмеження корпусно-орієнтованої мовної педагогіки, до яких належать: технологічні бар’єри, методична складність та певні виклики для викладачів, етичні та юридичні питання, а також проблеми інтерпретації даних. Перспективи подальших досліджень полягають в ґрунтовному вивченні потенціалу корпусного підходу у навчанні студентів-перекладачів жанровій специфіці аналізованих текстів, їх лексичним та граматичним особливостям та способам точного перекладу з мови оригіналу на мову перекладу.
ШТУЧНИЙ ІНТЕЛЕКТ ЯК НАВЧАЛЬНИЙ АСИСТЕНТ: СУПЕРЕЧНОСТІ ОЦІНЮВАННЯ РЕЗУЛЬТАТІВ НАВЧАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ЗДОБУВАЧІВ ПЕДАГОГІЧНОЇ ОСВІТИ
У статті проаналізовано особливості використання штучного інтелекту в освітньому процесі закладу вищої освіти на прикладі підготовки здобувачів педагогічного факультету. Актуальність дослідження зумовлена активним упровадженням сервісів штучного інтелекту в навчальну діяльність здобувачів освіти та ускладненням процесу об’єктивного оцінювання результатів їхньої навчальної діяльності. Метою дослідження є визначення частки здобувачів освіти, які використовують штучний інтелект під час виконання практичних і самостійних робіт (у тому числі приховано), а також аналіз їхнього ставлення до етичності та можливих наслідків такого використання. У дослідженні використано методи теоретичного аналізу наукових джерел, аналізу інституційних політик використання штучного інтелекту, педагогічного спостереження та анкетування. Емпіричну базу становлять результати аналізу практичних, самостійних та інтегрованих завдань з освітніх компонентів підготовки здобувачів спеціальності А2 «Дошкільна освіта», а також результати опитування здобувачів різних рівнів вищої освіти. Виявлено суперечність між потенціалом штучного інтелекту як навчального асистента та практиками його використання здобувачами освіти як інструмента спрощення виконання завдань і заміщення власної аналітичної діяльності. Установлено, що у випадках дозволеного використання штучного інтелекту оцінювання часто зміщується з перевірки рівня знань на оцінювання якості сформульованих запитів, тоді як у завданнях, де використання ШІ не передбачене, фіксується приховане застосування сервісів штучного інтелекту. Зроблено висновок про необхідність переосмислення підходів до формулювання навчальних завдань, розроблення критеріїв оцінювання та формування у здобувачів освіти навичок відповідального, усвідомленого й етично вмотивованого використання штучного інтелекту в освітньому процесі.
МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ТА ПРИНЦИПИ ІНТЕГРАЦІЇ LOW-CODE/NO-CODE ТЕХНОЛОГІЙ У ПРОФЕСІЙНУ ПІДГОТОВКУ МАЙБУТНІХ ПЕДАГОГІВ
У статті обґрунтовано керовану педагогічно доцільну рамку інтеграції low-code/no-code технологій у професійну підготовку майбутніх педагогів. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю переходу від епізодичного використання цифрових сервісів у навчальному процесі до системного створення відтворюваних освітніх артефактів і процесів із перевірюваним педагогічним ефектом, дидактичною валідністю та прозорими критеріями оцінювання. У сучасній педагогічній практиці low-code/no-code технології дедалі частіше застосовуються як інструменти спрощення цифрової діяльності, однак за відсутності методологічно керованої рамки їх використання залишається фрагментарним і не забезпечує сталих результатів професійної підготовки майбутніх учителів. В українському академічному контексті low-code підходи також застосовуються для побудови аналітичних і звітних підсистем у закладах вищої освіти, зокрема в межах академічної аналітики [12]. Метою статті є обґрунтування педагогічно доцільної рамки інтеграції low-code/no code технологій у професійну підготовку майбутніх педагогів шляхом уточнення їх освітніх функцій, визначення принципів інтеграції, типологізації бар’єрів упровадження та формування мінімального комплексу організаційно-педагогічних умов керованого впровадження. Методологічну основу дослідження становлять компетентнісний і діяльнісний підходи. У роботі використано теоретичний аналіз, синтез, узагальнення та моделювання; синтез літератури здійснено шляхом тематичної категоризації результатів сучасних досліджень у сфері low-code/no-code технологій, citizen development та цифрової педагогіки. У результаті дослідження low-code/no-code технології обґрунтовано як технології педагогічного проєктування, що дають змогу майбутньому педагогу не лише користуватися цифровими сервісами, а й конструювати педагогічно обґрунтовані процеси й артефакти (збір і обробка даних, організація зворотного зв’язку, формувальне оцінювання, комунікація) з опорою на навчальні цілі та критерії якості. Методологічне ядро інтеграції визначено через дві осі: педагогічну доцільність і цільову узгодженість та діяльнісну організацію підготовки через проєктне конструювання освітніх артефактів. Запропоновано типологію бар’єрів упровадження low-code/no-code технологій (компетентнісно-дидактичні, установчо-готовнісні, дидактично-оцінювальні, етичні, нормативно-організаційні, інфраструктурні) та показано їх зв’язок із конкретними організаційно-педагогічними рішеннями. Наукова новизна статті полягає в узгодженні принципів інтеграції, типових бар’єрів і мінімальних організаційно-педагогічних умов у єдину логіку методологічно керованого впровадження low-code/no-code технологій у педагогічній освіті. Практичне значення роботи полягає в можливості використання запропонованої рамки для проєктування навчальних модулів, організації проєктно-діяльнісного навчання та розроблення критеріїв оцінювання якості педагогічних цифрових артефактів. Стаття має оглядово-теоретичний характер і формує підґрунтя для подальшої емпіричної валідації запропонованих принципів і умов у межах педагогічних закладів вищої освіти.
ЦИФРОВА НАУКОМЕТРІЯ УНІВЕРСИТЕТУ: ТРИЄДИНА МОДЕЛЬ ЗМІН (МЕТРИКИ–ЧАС–АЛГОРИТМИ)
У статті розглянуто трансформацію університетської наукометрії вумовах цифрової трансформації та переходу до відповідального оцінювання науки (responsible metrics). Запропоновано авторську концептуальну рамку змін, що описує еволюцію інструментарію управління науковою діяльністю за трьома взаємопов'язаними вимірами: індексним (метрики), часовим (управлінський цикл) та алгоритмічним (складність обробки даних); стан системи в межах рамки класифікується за тріадою Heritage — Presence — Horizon (цифрова спадщина — операційна присутність — архітектурний горизонт). На основі аналізу міжнародних рамок відповідального оцінювання (DORA, Leiden Manifesto, CoARA), тренду на відкриту наукову інфраструктуру (OpenAlex) та можливостей і ризиків застосування штучного інтелекту обґрунтовано, що сучасна університетська ІТ-система має поєднувати прозорий і відтворюваний розрахунок показників, динамічний моніторинг і регламентоване використання інтелектуальних алгоритмів. Дослідження має концептуально-аналітичний характер із використанням case study: інституційну систему publication.kspu.edu розглянуто у станах Heritage / Presence, а не як джерело кількісних результатів. Окреслено перспективи переходу до моніторингу, близького до реального часу, з хмарними ресурсами та контрольованими ML/NLP інструментами за принципом human-in-the-loop.
ВИКОРИСТАННЯ ГЕНЕРАТИВНОГО ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ ЗДОБУВАЧАМИ ОСВІТИ ТА ЙОГО ВПЛИВ НА ОСВІТНІЙ ПРОЦЕС І МОЖЛИВІ РИЗИКИ
Статтю присвячено дослідженню особливостей використання генеративного штучного інтелекту здобувачами освіти, аналізу його впливу на навчальний процес та визначенню потенційних педагогічних ризиків, пов’язаних із застосуванням сучасних ШІ-інструментів в освітній діяльності. Актуальність дослідження зумовлена стрімким поширенням генеративних моделей штучного інтелекту, які дедалі активніше інтегруються в освітнє середовище та трансформують традиційні підходи до навчання. У роботі здійснено аналіз сучасних наукових досліджень щодо використання штучного інтелекту в освіті, зокрема в контексті персоналізованого навчання, формування цифрової компетентності та нормативно-правового регулювання застосування інтелектуальних технологій. Емпіричну основу дослідження становить анкетування здобувачів освіти, спрямоване на виявлення частоти використання генеративного штучного інтелекту, пріоритетних програмних реалізацій, напрямів його застосування у навчальній діяльності та рівня довіри до результатів, згенерованих ШІ. Результати дослідження засвідчили високий рівень поширеності генеративного штучного інтелекту серед здобувачів освіти та зростання інтенсивності його використання. Найбільш поширеним є застосування універсальних генеративних асистентів для пояснення навчального матеріалу, підготовки текстів, презентацій і мультимедійного контенту, а також використання ШІ-інструментів у процесі навчання програмування. Водночас виявлено низку педагогічних ризиків, зокрема зниження рівня самостійності виконання навчальних завдань, формалізацію освітньої діяльності, ускладнення дотримання принципів академічної доброчесності та некритичне використання результатів роботи інтелектуальних систем. Зроблено висновок про недоцільність суто заборонного підходу до використання генеративного штучного інтелекту в освітньому процесі та обґрунтовано необхідність педагогічно керованої моделі його інтеграції, спрямованої на розвиток цифрової компетентності й відповідального використання ШІ здобувачами освіти.
ШТУЧНИЙ ІНТЕЛЕКТ ЯК ПАРТНЕР У ДОШКІЛЬНІЙ ОСВІТІ: КОНЦЕПТУАЛЬНІ ВИМОГИ ТА РИЗИКИ
Стаття присвячена фундаментальній трансформації дошкільної освіти в епоху прискореного технологічного розвитку, коли штучний інтелект перетворився на повсякденний інструмент педагогів. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю подолання розбіжностей між динамічним цифровим освітнім середовищем для дітей дошкільного віку та неактуальними методами роботи, а також потребою в цифровізації для забезпечення стійкості та модернізації української освіти у воєнний та повоєнний час. Метою статті є визначення та обґрунтування концептуальних вимог до впровадження технологій ШІ для оптимізації роботи вихователя закладу дошкільної освіти, зокрема в контексті методичного супроводу та розробки дидактичних матеріалів. Проведено аналіз широкого спектру вітчизняних та англомовних наукових досліджень, що вивчають нормативно-правові, психолого-педагогічні, методичні та етичні аспекти взаємодії педагогів із розумними технологіями. Дослідження фокусується на партнерському підході. ШІ розглядається як потужний асистент, що бере на себе високоаналітичні функції (моніторинг, аналітика, планування, створення адаптивного контенту), дозволяючи вихователю зосередитися на глибинній, особистісно-орієнтованій взаємодії (гуманізація освітнього процесу, наставництво). ШІ забезпечує максимальну індивідуалізацію освітніх траєкторій, підвищує інклюзивність (персоналізовані історії, віртуальні асистенти), оптимізує комунікацію з батьками та підвищує безпеку дітей. Успішне впровадження вимагає розробки локальних політик ЗДО, які регламентуватимуть використання генеративних моделей з акцентом на академічну доброчесність, прозорість алгоритмів та етичність. Вирішальним чинником успіху є цифрова компетентність самого вихователя закладу дошкільної освіти. Визначено специфічні ризики для дошкільного віку: дефіцит живої соціальної взаємодії, ризик пасивного навчання, обмеження творчості та вільної гри, етичні ризики (конфіденційність, алгоритмічна упередженість), а також залежність від технологій та здоров’язбережувальні загрози. Інтеграція ШІ надає вихователям потужні засоби для формування ефективного та інклюзивного освітнього простору. Проте, застосування ШІ в закладах дошкільної освіти має бути чітко регульованим та сфокусованим на підтримці, а не заміщенні вихователя, з обов’язковим збереженням природних потреб дитини у русі, живій грі та соціальній взаємодії.
ПАРТНЕРСЬКА ВЗАЄМОДІЯ ВИКЛАДАЧА І ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ В УМОВАХ РЕЛОКАЦІЇ ТА ДИСТАНЦІЙНОГО НАВЧАННЯ
Статтю присвячено теоретичному та практичному обґрунтуванню концепції партнерської взаємодії між викладачем і штучним інтелектом (ШІ) в умовах релокації та дистанційного навчання, спричинених системними кризами в українській вищій освіті. У дослідженні порушено ключове протиріччя між потенціалом ШІ як інструмента підтримки освітньої стійкості та ризиками його використання в контексті зниження академічної доброчесності, критичності мислення і педагогічної автономії. Обґрунтовано необхідність переосмислення ролі ШІ – від допоміжного інструменту до епістемічного партнера – в межах гуманістично орієнтованого освітнього процесу. Особливу увагу приділено нормативному та стратегічному контексту цифрової трансформації Херсонського державного університету, який функціонує в умовах релокації, часткової окупації та дистанційної організації освітнього процесу. Проаналізовано політики університету щодо використання ШІ, а також положення Стратегії цифровізації (2023 2027), які створюють інституційне підґрунтя для формування етичного, безпечного та педагогічно доцільного партнерства «викладач–ШІ». Представлено результати емпіричного дослідження, що охоплює професійні характеристики, рівень цифрової компетентності та частоту використання ШІ викладачами ХДУ. Встановлено позитивний зв’язок між цифровою підготовкою педагогів і рівнем інтеграції ШІ в освітню діяльність. Водночас виявлено домінування прагматичних мотивів застосування ШІ (оптимізація часу, автоматизація завдань), що супроводжується браком етичної рефлексії та ризиками рутинізації мислення. На основі систематизації практик використання ШІ у вищій школі окреслено чотири модальності партнерства (адміністративна, тьюторська, оцінювальна, епістемічна) та пов’язані з ними педагогічні можливості й загрози. Зроблено висновок про необхідність запровадження стратегії «Педагогіка насамперед», яка передбачає інституційні інвестиції в підвищення кваліфікації викладачів, розвиток критичної ШІ грамотності, оновлення дизайну навчальних завдань і формування етичної культури взаємодії з генеративними моделями.
ПРОМПТ-ГРАМОТНІСТЬ ЯК КЛЮЧОВА УМОВА ЕФЕКТИВНОЇ ТРИСУБ’ЄКТНОЇ ВЗАЄМОДІЇ В ЦИФРОВІЙ ОСВІТІ
Стаття присвячена дослідженню феномену промпт-грамотності як важливого чинника розвитку трисуб’єктної дидактики у вищій освіті в умовах цифрової трансформації. Штучний інтелект розглядається не лише як інструмент автоматизації освітнього процесу, а й як активний партнер у взаємодії між викладачем, здобувачем вищої освіти та цифровим освітнім середовищем. У роботі проаналізовано ключові компоненти промпт-грамотності, зокрема здатність до формулювання змістовно точних і структурованих запитів до генеративних моделей штучного інтелекту, критичного оцінювання отриманих результатів та інтеграції рекомендацій ШІ у педагогічну практику. У статті обґрунтовано критерії та показники ефективності промпт-грамотності в освітньому процесі, що дає змогу системно оцінювати рівень сформованості відповідних компетентностей у здобувачів вищої освіти. Запропоновано розглядати когнітивні, мотиваційні, діяльнісні та особистісні аспекти взаємодії зі штучним інтелектом як взаємопов’язані складові цілісної моделі промпт-грамотності. Результати дослідження пройшли апробацію в межах Школи професійного розвитку Херсонського державного університету під час лекції-майстерки «ШІ для оптимізації щоденної роботи викладача: від створення плану заняття до оцінювання та зворотного зв’язку», що дозволило підтвердити практичну значущість запропонованої формули ефективного промпту та прикладів її застосування в освітній діяльності. Апробація засвідчила, що використання структурованих промптів підвищує якість педагогічної взаємодії, сприяє оптимізації професійної діяльності викладача та розвитку самостійності й критичного мислення здобувачів освіти. У статті також окреслено потенційні ризики та виклики інтеграції штучного інтелекту у вищу освіту, зокрема етичні аспекти, безпеку даних і питання автономії освітнього процесу. Практичні рекомендації спрямовані на розроблення навчальних програм і методичних стратегій, що забезпечують ефективне використання штучного інтелекту як освітнього партнера та сприяють формуванню стійких цифрових компетентностей у здобувачів вищої освіти.
ГІБРИДНА КОГНІТИВНА СИСТЕМА У ВЗАЄМОДІЇ ЛЮДИНИ, ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ ТА СЕРЕДОВИЩА
У межах дослідження здійснено теоретико-методологічний аналіз передумов і механізмів формування гібридної когнітивної системи, що виникає у результаті взаємодії трьох взаємопов’язаних агентів – людини, штучного інтелекту та соціотехнічного середовища. Людський агент розглядається диференційовано через призму діяльності здобувача вищої освіти, як суб’єкта пізнання та саморозвитку та науково педагогічного працівника, як архітектора освітнього середовища та фасилітатора когнітивних процесів. Обґрунтовано, що поширення генеративного штучного інтелекту трансформує його функціональний статус від інструментального засобу до автономного когнітивного агента, здатного впливати на структуру, динаміку і логіку пізнавальних процесів. Така трансформація зумовлює перегляд традиційних підходів до розуміння природи когніції та механізмів організації навчальної діяльності й актуалізує концептуалізацію гібридної свідомості як емерджентного феномена, що формується в умовах біосоціотехнічної взаємодії. Теоретичним підґрунтям дослідження виступають положення теорії розподіленого навчання та біосоціотехнічної моделі, які інтерпретують мислення як динамічну, мережеву та екологічно вбудовану систему. У цьому контексті сучасні цифрові технології, зокрема генеративний ШІ, розглядаються як когнітивні екстендери, що здатні розширювати межі індивідуального пізнання завдяки підтримці аналітичних, симулятивних і прогностичних процесів. У межах трисуб’єктної дидактики штучний інтелект визначено як повноцінного суб’єкта освітньої взаємодії, який бере участь у формуванні індивідуалізованих траєкторій навчання, адаптивному доборі контенту та когнітивній підтримці здобувача. Особливе місце у структурі гібридної когнітивної системи відведено концепції цифрових двійників, що інтерпретуються як динамічні моделі, здатні відтворювати та прогнозувати стан і поведінку ключових освітніх агентів. Виокремлено три типи цифрових двійників – здобувача освіти, викладача та інфраструктурного середовища університету, - які функціонують у складі єдиного когнітивного контуру. Їх взаємодія забезпечує циклічність інформаційних і аналітичних процесів, що охоплюють сенсорний збір даних, когнітивно-аналітичну обробку, адаптивне формування педагогічних рішень і рефлексивне оновлення когнітивних моделей. Окреслено алгоритмічну структуру когнітивного циклу гібридної системи, яка включає сенсорні, аналітичні, інтеграційні та рефлексивні модулі, що функціонують як узгоджені елементи єдиної соціотехнічної екосистеми. Показано, що у такій системі когнітивні процеси набувають розподіленого, поліцентричного й мережевого характеру, в якому людська інтенційність, алгоритмічна обробка інформації та соціотехнічні контексти постають взаємодоповнюючими детермінантами процесу мислення і навчальної діяльності.
ПОРІВНЯННЯ СПОСОБІВ ДОБОРУ ЗАСОБІВ І СЕРВІСІВ ІМЕРСИВНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ДЛЯ ПІДТРИМКИ ЗМІШАНОГО НАВЧАННЯ В ЗАКЛАДАХ ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ
Стаття присвячена актуальній проблемі добору засобів та сервісів імерсивних технологій для підтримки змішаного навчання в закладах загальної середньої освіти. Проаналізовано існуючі підходи до вибору таких інструментів, враховуючи стрімкий розвиток технологій та зростання їх кількості. Вступна частина підкреслює, що, попри численні переваги імерсивних технологій (покращення якості навчання, розуміння матеріалу), перед вчителями та учнями стоїть проблема вибору адекватних сервісів, які відповідають їхнім конкретним завданням, враховують потреби, технічну готовність та фінансові можливості. У статті сформульовано проблему розроблення способів пошуку оптимальних сервісів. Зазначається, що вибір ускладнюється в умовах змішаного навчання, де необхідно управляти різноманітними ресурсами та враховувати індивідуальні потреби учнів. Аналіз останніх досліджень підтверджує важливість імерсивних технологій для сучасних освітніх інновацій, особливо для інклюзивної освіти та розвитку критичного мислення. У роботі порівнюються чотири основні способи добору сервісів: Пошуковий (1) вибір оптимального сервісу із існуючого переліку на основі заданих критеріїв. Конструювальний (2) формулювання опису ідеального сервісу, а потім пошук того, що відповідає критеріям. Прямі запити до ШІ (3) отримання рекомендацій від штучного інтелекту за допомогою прямих запитів. Структуровані запити до ШІ (4) послідовна серія запитів до ШІ для створення спеціалізованої пошукової таблиці, що дозволяє систематизувати пошук. Автори детально розглядають кожен із цих підходів, виявляючи типові проблеми, з якими стикаються користувачі: відсутність єдиних переліків сервісів, складність у виборі критеріїв оцінки, врахуванні потреб різних користувачів та прогнозуванні навчального ефекту. Як рішення, пропонується використання методу структурованих запитів до ШІ, що дозволяє створити і наповнити власну пошукову базу даних (на прикладі Google Таблиці). Цей спосіб дає змогу гнучко налаштовувати критерії пошуку та накопичувати результати, що робить його універсальним і масштабованим для колективного використання. Сильною стороною запропонованого підходу є можливість систематизації пошуку та гнучкого додавання нової інформації, що дозволяє суттєво звузити коло сервісів, які необхідно аналізувати вручну. Надається перелік робочих промптів та діюча пошукова таблиця сервісів. У висновках автори підсумовують, що хоча запропонований метод і не дає відповідей на всі проблемні питання, він надає ефективний механізм для їх вирішення. Майбутні дослідження будуть спрямовані на апробацію цього методу та організацію його колективного використання.
Авторське право (c) 2025 Ю. М. Богачков, П. С. Ухань https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ОГЛЯД ДОСВІДУ ВИКОРИСТАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ ДЛЯ РОЗВИТКУ ЦИФРОВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ НАУКОВО-ПЕДАГОГІЧНИХ ПРАЦІВНИКІВ
Анотація. Дослідження присвячено аналізу зарубіжних публікацій щодо використання генеративного Дослідження присвячено аналізу зарубіжних публікацій щодо використання генеративного штучного інтелекту (ШІ) для розвитку цифрової компетентності наукових і науково-педагогічних працівників у галузі освітніх наук. Авторами систематизовано та опрацьовано наукові публікації із баз Scopus та Web of Science, що охоплюють основі поняття дослідження. Аналіз отриманих метаданих засвідчив стрімке зростання кількості досліджень починаючи з 2021 р., яке триває й по нині. Були визначені країни (Китай, США, країни ЄС), у яких виконано найбільшу кількість досліджень, а також видання, які найбільш інтенсивно публікують статті зі вказаної тематики. Окремо виділено дослідження з України. На основі понять теорії графів (міжцентральність, близькість, щільність) виділені напрями досліджень у вказаній галузі. До них належать: концептуальні підходи до використання ШІ в умовах цифрової трансформації; цифрова грамотність щодо використання генеративного ШІ; підготовка та професійний розвиток викладачів; методологічні та етичні проблеми застосування технологій ШІ. Результати тематичного та кластерного аналізу засвідчують переважну увагу дослідників до вищої освіти, моделей генеративного ШІ, чат-бота ChatGPT, інших сервісів ШІ, а також потребу в розробленні методик формування цифрової компетентності освітян і науковців, з урахуванням етичних аспектів та принципів академічної доброчесності. Аналіз вітчизняного досвіду застосування ШІ для розвитку компетентностей виконано на основі експорту метаданих з сервісу OUCI, підтримку та розвиток OUCI здійснює Державна науково-технічна бібліотека України. Його результати засвідчили стрімке зростання інтересу науковців до вказаної проблеми, проте обмежений характер досліджень щодо цільової категорії науково-педагогічних працівників. У цілому висновки статті підкреслюють актуальність розвитку цифрової компетентності науково-педагогічних працівників, але вказують на брак досліджень щодо системного використання ШІ для цієї мети, особливо експериментальних. Автори підкреслюють необхідність розроблення комплексної методики використанні ШІ для розвитку цифрової компетентності наукових і науково-педагогічних працівників у галузі освітніх наук.
Авторське право (c) 2025 В. П. Олексюк, О. М. Спірін, С. М. Іванова, І. С. Мінтій, Т. А. Вакалюк, А. В. Кільченко https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
РОЗВИТОК ПРОФЕСІЙНИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ІНФОРМАТИКИ У ПРОЦЕСІ ВПРОВАДЖЕННЯ STEM-ПІДХОДІВ
У статті розглядаються особливості впровадження STEM-підходів у процес підготовки майбутніх учителів інформатики з обґрунтуванням їхньої важливості для задоволення вимог сучасного ринку праці. Швидкий розвиток технологій диктує необхідність не лише ґрунтовних теоретичних знань, але й практичних навичок, гнучкості та інноваційного мислення. STEM-підходи сприяють розвитку ключових компетенцій, таких як критичне мислення, творчість та вміння працювати в команді, що необхідно для ефективної професійної діяльності. Впровадження STEM-освіти є світовим трендом, який вимагає від учителів інформатики мультидисциплінарного підходу. Це включає використання таких сучасних технологій, як програмування, робототехніка та віртуальна реальність. Аналіз останніх досліджень свідчить про активний інтерес до STEM у контексті формування професійних компетентностей учителів інформатики, зокрема в Україні, де впроваджується Концепція розвитку STEM-освіти до 2027 року. Вона спрямована на формування компетентностей, актуальних для ринку праці, включаючи алгоритмічне мислення, креативність, комунікативні навички та інноваційність. Існує потреба у подальших дослідженнях щодо впливу STEM-підходів на підготовку майбутніх учителів інформатики. Зокрема, проєктне навчання та спільне навчання в рамках STEM забезпечують розвиток як теоретичних, так і практичних навичок, орієнтованих на реальні потреби професійної діяльності. STEM-підходи також сприяють інтеграції міждисциплінарних знань, що робить їх невід'ємною складовою сучасної освіти.
Авторське право (c) 2025 Г. В. Ткачук, І. С. Войтович https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ВИКОРИСТАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ ДЛЯ СТВОРЕННЯ ПЕРСОНАЛІЗОВАНИХ НАВЧАЛЬНИХ ТРАЄКТОРІЙ ФОРМУВАННЯ РАДІАЦІЙНОЇ ГРАМОТНОСТІ
У статті висвітлені результати дослідження й обґрунтування можливостей використання штучного інтелекту (ШІ) для створення персоналізованих навчальних траєкторій формування радіаційної грамотності різних груп населення. Наголошено на дедалі більшій ролі радіаційної грамотності в сучасному світі, що детермінована застосуванням радіаційних технологій. Наголошено на необхідності переходу від традиційних методів формування у різних верств населення здатності критично мислити, аналізувати інформацію та приймати обґрунтовані рішення щодо радіаційної безпеки. В тексті статті представлені результати аналізу та узагальнення наукових праць щодо використання ШІ в освітньому процесі, зокрема для персоналізації навчального процесу. Ідентифіковано ключові тенденції розвитку цифрових освітніх середовищ та можливості застосування ШІ для адаптації навчального матеріалу з урахуванням індивідуальних потреб та рівня підготовки здобувачів освіти. Представлено експериментально-емпіричний етап дослідження, метою якого було вивчення ефективності різних концепцій використання ШІ для створення персоналізованих навчальних траєкторій формування радіаційної грамотності. В ролі учасників були залучені такі верстви населення: фахівці, що працюють з радіаційно-небезпечним обладнанням (рентгенологічне обладнання), майбутні вчителі природничих наук та особи, що проживають поруч з атомними електростанціями. Здійснено аналіз та порівняння ефективність різних підходів використання ШІ за критеріями відповідності контрольним матеріалам та якості формулювань й зрозумілості згенерованої навчальної інформації для учасників експерименту. Доведено, що сучасні засоби ШІ є ефективними інструментами удосконалення радіаційної освітньої підготовки та мають значний потенціал для персоналізованого формування радіаційної грамотності. Встановлено, що ШІ здатний адаптуватися до освітніх потреб різних груп населення, надаючи об'єктивну та науково-обґрунтовану інформацію. Відмічено, що різні підходи з використання ШІ, такі як модель "помічника", адаптування навчального наповнення та персоналізовані рекомендації, відрізняються за своєю ефективністю. Результати обробки емпіричних даних свідчать про те, що найвищу ефективність продемонстрував підхід "персоналізованих рекомендацій".
Авторське право (c) 2025 О. С. Тимощук https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
АУДІОВІЗУАЛЬНЕ ПРЕДСТАВЛЕННЯ НАУКОВОЇ ІНФОРМАЦІЇ НА ПЛАТФОРМАХ WIKIMEDIA
Актуальність статті зумовлена стрімким зростанням цифровізації освітньо-наукового простору, що потребує нових підходів до комунікації наукових знань. Традиційні текстові формати втрачають ефективність у сприйнятті інформації широкою аудиторією, особливо в умовах домінування візуального контенту в цифровому середовищі. З огляду на це, платформи Wikimedia, зокрема Wikipedia, Wikimedia Commons, Wikiversity тощо, розглядаються як частина інфраструктури цифрової науки, що охоплює академічне і публічне середовище. Представлення наукових концептів через зображення, анімацію, відео та інші інтерактивні формати сприяє кращому розумінню складних ідей, підвищуючи якість науково-освітньої комунікації. Такий підхід особливо актуальний в умовах глобалізації знань, коли наукові результати повинні бути доступними як для фахівців, так і для широкої громадськості. Метою статті є обґрунтування сучасних підходів до аудіовізуального представлення наукової інформації на платформах Wikimedia. Здійснено класифікацію наявного аудіовізуального контенту наукового спрямування на різних платформах Wikipedia, Wikimedia Commons, Wikiversity тощо. Обґрунтовано принципи аудіовізуального представлення наукової інформації в мережі Інтернет: ясності, точності та достовірності, вільного поширення наукових знань, залучення широкої аудиторії, дотримання вимог щодо вільного ліцензування, повага до авторських прав. Схарактеризовано приклади ефективного використання аудіовізуальних засобів для ілюстрації складних наукових концепцій у різних галузях знань, що значно полегшують розуміння абстрактних ідей, складних процесів та підвищують рівень зацікавленості аудиторії. Для якісного представлення аудіовізуального наукового контенту у Wikimedia сформовано рекомендації: залучення працівників наукових і освітніх установ, редакторів Wikimedia до розроблення та поширення вільно ліцензованого аудіовізуального контенту, який би ілюстрував результати наукових досліджень та пояснював складні наукові концепції; забезпечення якості та наукової достовірності створюваних матеріалів; розширення доступності аудіовізуального контенту, наприклад, шляхом додавання субтитрів до відео або альтернативних описів до зображень тощо.
Авторське право (c) 2025 О. П. Радкевич https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПОКАЗНИКИ ЦИФРОВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ НАУКОВИХ ПРАЦІВНИКІВ У КОНТЕКСТІ ВИКОРИСТАННЯ ВЕБОРІЄНТОВАНИХ ЕНЦИКЛОПЕДИЧНИХ РЕСУРСІВ
У дослідженні розглянуто проблему визначення показників цифрової компетентності (ЦК) наукових працівників у контексті використання веборієнтованих енциклопедичних ресурсів (ВЕР) як елементів цифрової академічної інфраструктури. Основна увага зосереджена на ролі ВЕР як платформ відкритої науки, що передбачає нові вимоги до цифрової підготовки дослідників, зокрема щодо роботи з онтологічно структурованими даними, метаданими, семантичними сервісами та редакційними стандартами цифрового середовища. Авторським внеском у досліджувану проблему є уточнення переліку релевантних показників ЦК науковців на основі адаптації моделі DigComp 2.2 до потреб академічного середовища. Ці показники автором класифіковано за трьома традиційними компонентами: знання (про структуру та функціональність ВЕР, принципи семантичного веб, вимоги до цифрової публікації), уміння (аналіз контенту, верифікація джерел, редагування, інтеграція ВЕР у наукову діяльність, спільна робота з даними) та ставлення (участь у наповненні енциклопедій, дотримання системної узгодженості, практики академічного цитування). Ключовим методологічним підходом виступає принцип самоузгодженості, який застосовано для оцінки відповідності трьох підходів до структурування цифрової компетентності цілям і задачам дослідження, а саме: функціонально-операційний, контекстно-інтеграційний та структурно-компетентнісний. Останній визнано найбільш релевантним, оскільки він дозволяє побудувати систему вимірюваних показників, що можна реплікувати, адаптувати до методик оцінювання та інтегрувати, за необхідності, в системи підготовки кадрів та підвищення кваліфікації. Практичну базу дослідження становить досвід реалізації платформи «Українська електронна енциклопедія освіти», зокрема аналіз діяльності користувачів (авторів, редакторів і модераторів), що пов’язана зі створенням, редагуванням, оновленням і категоризацією контенту.
Авторське право (c) 2025 О. П. Пінчук https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МЕТОДИКА РОЗВИТКУ ЦИФРОВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ НАУКОВИХ І НАУКОВО-ПЕДАГОГІЧНИХ ПРАЦІВНИКІВ З ВИКОРИСТАННЯМ МІЖНАРОДНОГО РЕЙТИНГУ UKRAINIAN NATIONAL H-INDEX RANKING
Стаття присвячена обґрунтуванню та розробленню методики розвитку цифрової компетентності наукових і науково-педагогічних працівників з використанням міжнародного некомерційного рейтингу Ukrainian National H-index Ranking (Ukrainian NHR). Проаналізовано функціональні можливості, основні показники, ключові аспекти, недоліки та унікальність рейтингу Ukrainian NHR. Розглянуто представлення вітчизняної наукової установи у рейтингу Ukrainian NHR на прикладі Інституту цифровізації освіти НАПН України Для розвитку цифрової компетентності наукових і науково-педагогічних працівників із застосуванням міжнародного рейтингу Ukrainian NHR розроблено спецкурс «Розвиток цифрової компетентності наукових і науково-педагогічних працівників з використанням міжнародного рейтингу Ukrainian National H-index Ranking», який складається з двох модулів: 1. Теоретичні основи цифрової компетентності й методика її розвитку та 2. Використання міжнародного рейтингу Ukrainian NHR. Методика розвитку цифрової компетентності наукових та науково-педагогічних працівників ґрунтується на зазначеному рейтингу та містить: мету навчання, цільову аудиторію, основні завдання, форми, методи, засоби навчання та прогнозований результат. Після завершення курсу, слухачі зможуть не лише підвищити свою цифрову компетентність, але й зробити внесок у розвиток наукової сфери в Україні, використовуючи інструменти та методики, які вони освоїли під час навчання. Розроблена методика демонструє, що інтеграція системи Ukrainian NHR у освітній процес є перспективним шляхом до підвищення ефективності освіти і науки. Вона дозволяє не лише розвивати навички, але й стимулювати наукову продуктивність, а також допомагає підвищити цифрову компетентність наукових і науково-педагогічних працівників, підготувавши їх до нових викликів у сучасній науці.
Авторське право (c) 2025 Т. Л. Новицька https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МОЖЛИВОСТІ ВИКОРИСТАННЯ ХМАРНИХ СЕРВІСІВ ДЛЯ ФОРМУВАННЯ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ З ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ У МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ
У статті розглянуто сучасні інформаційні технології в контексті інформаційної безпеки, розкрито потенціал хмарних технологій як ключового елементу цифровізації сучасної освіти та можливості їх використання під час професійної підготовки майбутніх вчителів. В умовах постійного розвитку та трансформації освітнього простору, інформаційного суспільства хмарні технології представляють собою ефективний інструмент, що допомагає формувати цифрові, інформаційно-комунікаційні та інформаційно-безпекові компетентності. Проаналізовано основні переваги використання хмарних технологій, серед яких особливо слід відзначити персоналізацію навчального процесу, розширення можливостей дистанційної та змішаної освіти, миттєвий обмін навчальними матеріалами, створення інтерактивного освітнього середовища. Проблематиці формування інформаційної безпеки майбутніх педагогів приділено особливу увагу, відзначено, що сучасний вчитель повинен бути обізнаний з методами ідентифікації інформаційних загроз, володіти навичками безпечного використання цифрових ресурсів та формувати інформаційно-безпечне навчальне середовище. Обґрунтовано необхідність інтеграції компетентностей з інформаційної безпеки до освітніх стандартів підготовки педагогічних кадрів. Стаття містить аналіз цілого ряду актуальних викликів, які мають зв’язок з впровадженням хмарних сервісів в практику освіти, серед них - технічні бар’єри, відсутність єдиних стандартів, недостатній рівень цифрової грамотності вчителів, а також питання нормативно-правового регулювання. Подолання цих перешкод є передумовою для ефективного впровадження хмарних технологій у педагогічну діяльність. У висновках зроблено акцент на важливості використання хмарних технологій, що дозволяє оновлювати інфраструктури освітніх установ, формувати цифрову культуру, критичне мислення, медіаграмотність, цифрову відповідальність майбутніх учителів, що забезпечує їхню конкурентоспроможність у динамічному інформаційному просторі.
Авторське право (c) 2025 В. О. Ігнатенко https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0